Західний науковий центр НАН України і МОН України, широкі кола наукової громадськості глибоко сумують через непоправну втрату – 4 квітня 2020 року перестало битися серце відомого вченого, педагога та організатора науки, професора, дійсного члена Наукового товариства імені Шевченка, вірного сина України та неймовірної особистості Івана Олександровича Вакарчука. 
І. О. Вакарчук народився 6 березня 1947 р. у селі Старі Братушани в Молдові. 
Наукову діяльність розпочав у 1970 р., поступивши після закінчення Львівського державного університету імені Івана Франка в аспірантуру Львівського відділу Інституту теоретичної фізики АН УРСР. Його науковим керівником став відомий вчений професор (нині – академік НАН України) І. Р. Юхновський. Темою наукової роботи молодого дослідника стала побудова мікроскопічної теорії надплинності рідкого гелію. 
Захистивши кандидатську (1974), а згодом і докторську (1980) дисертації, І. О. Вакарчук став одним із наймолодших на той час докторів фізико-математичних наук у колишньому СРСР. У цьому ж році він стає завідувачем новоствореного відділу квантової статистики Львівського відділення статистичної фізики Інституту теоретичної фізики АН УРСР. У 1984 р. І. О. Вакарчук переходить працювати на кафедру теоретичної фізики Львівського державного університету імені Івана Франка, беззмінним завідувачем якої він був у 1985 - 2017 рр. За його керівництва кафедра стала відомим центром фізичних досліджень.
У 1990 - 2007 та 2010 - 2013 рр. І. О. Вакарчук був ректором Львівського національного університету імені Івана Франка. Ці роки співпали з роками становлення Української державності. В особі І. О. Вакарчука університет отримав розумного і далекоглядного керівника, якому неодноразово доводилось проявляти громадянську мужність та відстоювати свою патріотичну позицію. Як ректор започаткував чимало освітньо-наукових ініціатив, що здобули загальнонаціональне визнання. Один із перших в Україні (1992) запровадив тестові випробування при вступі до Університету, був ініціатором програми "Обдаровані діти села" та ін. 
У 2010-2013 рр. І. О. Вакарчук очолював Міністерство освіти і науки України.
Починаючи з 80-х років коло наукових інтересів професора І. О. Вакарчука значно розширюється. Спочатку у відділі, а потім на кафедрі він гуртує учнів, з якими активно розробляє новий метод розрахунку функцій Гріна для баточастинкових систем, теорію аморфних та рідких магнетиків, вивчає фазові переходи в системах з багатокомпонентним параметром порядку. Іван Олександрович також зробив значний внесок у теоретичну астрофізику, запропонувавши нові підходи до вивчення зоряних спектрів. Інший напрям досліджень, що стосується релятивістської астрофізики – це розв’язки релятивістських рівнянь квантової механіки у просторах з деформованими дужками Пуассона. За серію робіт "Спектральні дослідження зірок і комет" І. О. Вакарчук удостоєний премії імені М. П. Барабашова Президії НАН України.
З кінця 90-х років, учений розвиває нові напрями досліджень, пов’язані з фундаментальними принципами квантової механіки – квантова інформація, квантова телепортація, квантова криптографія. Одночасно він розглядає проблеми філософії науки, зокрема, такі напрямки, як зв’язок між методами досліджень природничих і гуманітарних наук, проблеми двох культур, виявлення спільних математичних механізмів, що "керують" явищами, які спостерігаються у гуманітарній та соціальній сферах.
Репутацію відомого науковця І. О. Вакарчук отримав завдяки своїм фундаментальним працям у галузі теоретичної фізики. Його наукова діяльність стосується фізики квантових рідин, теорії надплинного гелію, теорії фазових переходів та критичних явищ, фізики невпорядкованих систем, фізики магнітних систем, теорії відносності та космології, теорії зоряних спектрів, математичних методів в теоретичній фізиці, фундаментальних проблем квантової механіки, геофізики та філософії науки. Отримані ним фундаментальні результати у цих галузях здобули міжнародне визнання і творили авторитет Львівської школи теоретичної фізики.
Широта наукових інтересів, чіткість і ясність у постановці задач, оригінальність та адекватність методів їх розв’язання, вміння застосувати методи, розвинуті для дослідження одних явищ, до явищ інших – усе це найхарактерніші риси І. О. Вакарчука як ученого. Йому було притаманне глибоке розуміння цінності кожної науки, незалежно від того, фізика це чи інша галузь. Він – автор понад 400 наукових праць. 
Професор І. О. Вакарчук активно працював з науковою молоддю. Як Президент Львівської обласної Малої академії наук допомагав розвитку талантів школярів, які робили перші кроки у науково-дослідній роботі. Серед його учнів низка кандидатів і докторів наук. Починаючи від 1995 р. і до останнього часу професор І. О. Вакарчук очолював спеціалізовану вчену раду із захисту докторських дисертацій з фізико-математичних наук при Львівському національному університеті імені Івана Франка.
Незважаючи на значну завантаженість, професор І. О. Вакарчук випустив прекрасні підручники: "Лекції з загальної теорії відносності" (1991), "Квантова механіка" (1998), "Вступ до проблеми багатьох тіл" (1999), "Теорія зоряних спектрів" (2003), які користуються великою популярністю серед студентів та викладачів. Зокрема, підручник "Квантова механіка" двічі перевидавався (2004, 2007), а його автор у 2000 р. удостоєний Державної премії України в галузі науки і техніки. За редакції І. О. Вакарчука побачили світ українські переклади оригінального підручника Г. Іро "Класична механіка", науково-популярних книг М. Кайку "Гіперпростір", "Візії: як наука змінить XXI сторіччя", а також інших видань. Він започаткував видання і був головним редактором двох відомих в Україні журналів – "Журнал фізичних досліджень" та "Світ фізики". І. О. Вакарчук був головним редактором "Вісника Львівського університету. Серія фізична", членом редколегії журналів "Condensed Matter Physics" та "Вища освіта України".
Впродовж багатьох років професор І. О. Вакарчук активно проводив науково-організаційну діяльність. Починаючи з 1991 р. він був президентом Львівської обласної Малої академії наук, у 1991 - 2013 рр. очолював Раду ректорів вищих навчальних закладів Львівщини, а у 2001 - 2004 рр. був президентом Українського фізичного товариства. Професор І. О. Вакарчук був дійсним членом Наукового товариства імені Шевченка, удостоєний почесного звання "Заслужений діяч науки і техніки України". Починаючи від 2006 р. був членом Комітету з державних премій України у галузі науки і техніки та заступником голови Західного наукового центру НАН України і МОН України (до 2013 р.). 
Діяльність І. О. Вакарчука відзначена Грамотами Президії Академії наук України, Почесною відзнакою Президента України, Почесною грамотою Верховної Ради України, орденом "За заслуги". Він – лауреат Почесного звання "Народний посол України", почесний доктор Краківської педагогічної академії імені Комісії Едукації Народової, удостоєний відзнаки Капітули українсько-польського поєднання, відзначений державною нагородою Республіки Польща "Офіцерський Хрест Ордену Заслуги Республіки Польщі". 
За визначні особисті заслуги в розвитку вітчизняної освіти і науки, багаторічну плідну науково-педагогічну діяльність, вагомий внесок в утвердження незалежної Української держави Указом Президента України від 05.03.2007 р. І. О.  Вакарчуку присвоєно звання Герой України з врученням ордена Держави.